Překlad: Yusek Korekce: Mejsy
A potom zabijou tebe.
Tak jako tak jsi mrtvá.
Do prdele…
Do prdele.
Dělej, dělej!
Na kolena.
Ne.
SOBOTA 12:30 h
Nedívej se na mě.
- Prosím. - Nedívej se mi kurva do ksichtu!
Nedívej se mi kurva do ksichtu!
Co to sakra bylo?
26 HODIN OD PŘEPADENÍ
Co se stalo?
Uklidněte se, sakra!
Uklidněte se. Trochu odvahy, sakra,
jinak se odsud nedostaneme živí.
Nebuďte tak posraní.
Děkuju!
Drž hubu!
- Děkuju! - Drž hubu!
Děkuju. Řekni jim, žes mě zabil a zbavil ses těla.
- Já se schovám. - Kam se chceš sakra schovat?
Do trezoru číslo dva.
Mám otisk prstu. Nikdo se tam nedostane.
Řekni jim, žes mě zabil.
Není tu ani kapka krve, sakra!
- Není tu ani kapka krve. - Střel mě sem, dělej.
- Střel mě do ruky. - Nemluv nesmysly.
- Střel mě. - Do prdele!
Střel mě do ramena.
Rameno je blízko plicím.
Nemůžu!
Do stehna, z toho teče hodně krve. Viděla jsem to.
Bráchovi se tam zapíchl kus železa a strašně to krvácelo. Tak dělej!
Jestli chceš, tak mě kousni do ruky.
Dva výstřely.
Máš špatnou mušku nebo tě blondýnky přivádějí do rozpaků?
Když tě chytí za koleno a prosí tě, abys ji nezabíjel, tak to není lehký.
Proč jsi ji nezabil ty?
Seš zkurvenej sráč!
Nechceš si ušpinit ruce od krve, tak ušpiníš moje.
Jestli na mě ještě někdy vztáhneš ruku, tak tě zabiju.
Ve sklepě je kotel na uhlí. Hoď ji dovnitř.
A potom to tady celý ukliď.
LA CASA DE PAPEL 3. díl - Výstřel, který minul cíl
Paulo?
Paulo, zlatíčko! Kde jsi?
Kam ses schovala, Paulo?
Paulo, zlatíčko!
Paulo…
Už nebydlím v Almazánu. Bydlím v Madridu.
Autobus do centra má číslo 21.
Mám dvě dcery.
Klíče jsou v šuplíku u dveří.
Bydlím s Raquel a Paulou. Můj bratr je nemocný.
Klíče jsou… Mám dvě dcery.
Paula vždy trvá na svém.
Otec Pauly má zákaz se k ní přibližovat.
Nikdy nenechávat Paulu se svým otcem.
Ano?
Profesore, hodina, kterou jsem vám dala, právě vypršela.
Chci vědět, jestli se vzdáte.
Co jste jako malá hrála na školním dvorku?
Skákala jsem přes švihadlo,
skákala jsem panáka, dělali jsme kozu.
Oblékala jsem panenky. To mi šlo.
Já si hrál na policajty a na zloděje.
Znáte to?
Jedni jsou policisté a musí dopadnout ty druhé.
Když vás dopadli, tak vás dopadli,
ale nepamatuji si na jediné dítě na celém dvorku,
které by se vzdalo dřív, než ho chytili.
Dětem na školním dvorku
nehrozí vězení v délce 8 až 16 let.
Máte pravdu.
Máte naprostou pravdu.
Proto jsem to konzultoval s svými kolegy.
Hlasovali jsme a víte co?
Jsme opravdoví nadšenci.
Nakonec jsme se rozhodli jít do vězení na nula let.
Ahoj, tady Raquel. Zrovna teď se ti nemůžu věnovat.
Jestli je to něco naléhavého, tak mi po zaznění signálu zanech zprávu.
Spousta lidí trpí.
Co chcete dělat?
Vezměte si tužku a papír.
Potřebuji kamión
se třemi nápravami s návěsem na 18 tun
a další dvě cisterny s propanem, které pojedou s ním
a loď Malaika pod vlajkou Svatého Vicence a Grenadiny.
Říká vám to něco?
Tu loď před 9 měsíci zadrželi s 2,8 tuny kokainu.
Drží ji ve vojenském přístavu ve Ferrolu.
Splnit vaše požadavky nebude jednoduché.
Kvůli organizaci logistiky, bezpečnosti…
Představte si tohle:
zřítí se budova,
v níž se nachází 67 osob.
Kolik opatření bude zapotřebí k záchraně těchto nevinných lidí?
Řekněme si to na rovinu, inspektorko.
Máte jen dvě možnosti.
Potrestat nás, nebo zachránit životy.
A obávám se, že obojí nelze zvládnout.
Máte novou zprávu.
Mami, právě jsem skončila a už jedu.
Pro návrat k hovoru stiskněte jedničku.
Něco vám slíbím.
Jestli se rozhodnete nás nepotrestat,
předám vám 67 rukojmích v naprostém pořádku,
jakmile budeme v mezinárodních vodách.
A ujišťuji vás, že to není první volba, která mě napadla.
Nesnáším moře, ryby a písek na pláži.
Ale život nám ne vždy nabízí snadnou únikovou cestu, nemyslíte?
Poslyšte, mám od tohoto čísla vzkaz od mé dcery z dnešního rána.
Já ne… Jsem matka Raquel Murillové.
Nemůžu ji najít.
Prosím vás, nevíte, kde je? Je to naléhavé.
Přistavím ten kamión, abychom je dostali z té pasti na myši.
Na otevřeném prostranství to pro nás bude jednodušší.
Připravíme vozy s omamným plynem.
- Nevyjdou ven. - Jak to víte?
Otevřeli ten trezor, ale peníze nechtěli.
Počkali na policii.
Stříleli.
Na zem upustili dvě ledabyle otevřené tašky a bankovky rozházeli po ulici.
- A? - Předstírali, že jsou v pasti,
aby získali dva dny na vyjednávání.
Ale dostat se dovnitř jim dalo zabrat.
S kulometem Browning, červenými montérkami,
maskami a dalším vybavením.
Alarm spustili dvě hodiny poté, co se tam dostali.
Až když otevřeli trezor.
Peníze použili jako záminku k běžnému přepadení, ale běžné nebylo.
Šli dovnitř, když tam byla velvyslancova dcera.
Tak proto je ten muž tak suverénní.
Diktuje si podmínky, protože ví,
že všechno jde podle jeho plánu.
Jaký plán může být lepší, než vyjít ven s osmi milióny z trezoru?
Tisknou si vlastní neoznačené peníze.
- Je to tady? - Jo, počkej.
Opatrně, opatrně.
- Proč to nejde? - Mám na prstu krev.
Nemá tenhle trezor opožděné otevírání jako ten druhej?
Ne.
- Tak jo. - Jdeme.
- Tam nemůžete. - Mám tady hovor
pro inspektorku Murillovou, Raquel Murillovou.
- Dobře. - Je to naléhavé a osobní.
- Je to naléhavé. - Běžte dál.
- Děkuji. - Rozpažte.
Pojďte se mnou.
Retranslační vysílač zachytil příchozí hovor.
Nahrávejte. Dělejte!
Nahráváme.
K velitelskému stanovišti se blíží civilista, jde s Almansou.
Ptá se po inspektorce, jde o naléhavou a osobní záležitost.
Promiňte, inspektorko, ale mám na telefonu vaši matku.
Zřejmě jste jí volala z mého telefonu. Omlouvám se.
Myslím, že se něco stalo vaší dceři.
- Ano? - Drahá…
- Mami, co se děje? - Přestaňte nahrávat.
- Paula odešla se svým otcem. - Cože?
- Řekl mi, že to bude jen na chvíli. - Mami, cos to udělala?
Ještě se nevrátila.
Alberto má zakázáno se k ní přibližovat.
Může se s ní vídat jen každých 14 dní a nesmí do domu.
- Já vím. - Přestaňte nahrávat, sakra!
- To nejde. - Tak to ztlumte!
Mami, mami!
- Jak je to dlouho, co odešli? - Asi dvě hodiny.
Dobře, počkej tam na mě.
Vy tady máte ale bordel.
Almanso, vyprovoď prosím pána.
Výstřely, které jste slyšeli, byly zapříčiněny střetem s policií.
Situaci vyvolala jedna z rukojmích, která porušila moje pravidla
a pokusila se je kontaktovat…
tímhle telefonem.
A já se ptám…
Pokud mám telefon slečny Gaztambide…
Komu patří tenhle?
Je někomu povědomé tohle vyzvánění?
Co se stalo?
Co to děláš?
Všichni jsme slyšeli výstřely.
Ptala jsem se tě, co se to sakra stalo.
Tady ne.
Řekli jsme žádné oběti.
Měla telefon. Co jsem podle tebe měl dělat, naplácat jí na zadek?
Vystrašit ji, ne ji zabít. Uříznout jí ucho jako ve filmech.
Kdyby policii řekla, kolik nás je a kde jsme,
tak bys tu teď ležela s kulkou v břiše.
Ale měla bys ucho.
Kdo vystřelil?
Denver.
Příliš horká krev.
Profesor řekl žádné krveprolití, to bylo pravidlo.
Tak se připrav na změnu,
rukojmí musíme mít pod kontrolou.
Rozumíte?
Nebuďte nervózní, veřejné mínění je na naší straně a to se nezmění.
Až si uvědomí, že chybí jeden rukojmí, tak už tady nebudeme.
Budeme pěkně daleko.
Už o tom ví Profesor?
Ví Profesor, že jsi porušil první pravidlo našeho plánu?
Ty mi budeš kázat o pravidlech?
Ty, která ses zabouchla do tohodle debila, a málem jsi odpráskla policajta?
Musíme zavolat Profesorovi a říct mu to.
Chlapče…
Zavolej mu, Río.
Nebere to.
Člověk nemůže být ostražitý a nepřetržitě všechno kontrolovat.
Musíme jíst, spát, chodit na záchod.
Proto tady tomu velím já.
Dostaneme se odtud, jedině když se budeme chovat jako profesionálové.
Můžu vědět, co se tady sakra děje?
Slyšel jsem vás i zvenčí.
Berlín nařídil popravu jednoho rukojmí.
Kdo to udělal?
Tvůj syn.
Zloděj je podle definice zatvrzelý optimista.
Vždycky si myslí, že všechno dobře dopadne,
ale první, kdo tomu přestal věřit, byl Moskva.
Byl jedním z mužů, kteří jsou upřímní,
vzbuzují v tobě důvěru, starají se o tebe a vypráví ti blbý vtipy.
Ke mně byl něžný.
Co posloucháš?
Skvělou hudbu.
Víš, jak vznikla hudba?
- Ne. - Ve vlaku.
Byl to otec se synem, který se jmenoval Patxi.
A syn se bál, jestli vlak zastaví
v jejich vesnici. Kluk navíc byl dost otravnej.
A celou dobu se ptal: "Zastaví-li, nezastaví?"
A otec: "Zastaví, Patxi". "Zastaví-li, nezastaví?" "Zastaví, Patxi."
"Parapapá, parapapá, pachín…“
A co Denver a ty?
Rodina a umělecká dvojice na přepadení?
No jasně, jako duo Sacapuntas, akorát na vloupačky.
Toho večera mi Moskva řekl, jak do toho zatáhl vlastního syna.
Do tohodle bláznivýho přepadení.
Můj syn tady neměl být.
Ale když mi Profesor představil plán, tak jsem ho do toho zatáhl taky.
Obejmi mě, sakra.
Tak vězeňská strava ti svědčí, co?
Nech toho, sakra, to jsou plyny.
Plyny, jasně.
- A nasycené tuky, kterýma tě tam krmí. - Jasně.
- Dej mi cigaretu. - Mám ji připravenou. Tu máš.
A jak se máš ty? Jak se ti daří?
Dobře. Jsem tady...
- Co ti je? - Co by mi mělo být?
- Jsem jen rád, že tě vidím, tati. - Nezkoušej to na mě.
Tohle je pošestý, co jsi mě přijel vyzvednout a nikdy jsi nevypadal takhle.
Co se sakra děje?
Posral jsem to.
Cos sakra provedl?
Přišel o 800 pilulek extáze.
Měl je od borce, co si říká Polák. Zkurvenej dealer z Alcorcónu.
Asi mu je ukradli z auta.
A má šéfa.
Ten sráč je šílenec.
Nejdřív ti zlomí nosní přepážku, budeš kulhat...
Aby bylo navždy jasný, že jsi ukradl drogy někomu, komu jsi neměl.
Tati...
blíží se termín splátky a já nemám prachy.
Přísahám ti, že ty pilule nemám, ukradli mi je z auta.
Neprodal jsem je, nic takovýho. Ani jsem je nespolykal.
Tati, drogy mi nedělají dobře.
Takže aby mu nezlomili meniskus baseballovou pálkou, řekl sis:
"Dám se na tisk bankovek."
Už jsem byl nucenej dělat všechno možný:
kožešnictví, spořitelny, dodávky...
A teď jedu první ligu.
A když to vyjde, vezmu svýho syna do země,
jejíž jméno nebudeme umět ani vyslovit.
Bez Poláků, bez nevyřízených záležitostí, začít od nuly.
Ale tohle si vzít nenechám: svý mojito a svoji pláž.
Omlouvám se, omlouvám se.
Chlapče, nevidíš, že tady vytíráme?
Nechal jsem si tady poznámky ke studiu.
Nechal sis tu poznámky... Koukej zmizet.
Nebuď otravnej, nech mě projít.
Nechceš už toho nechat?
Tati, musím se učit, nechal jsem si tu poznámky. Už jdu.
Tak už vypadni! Dělej!
Běž pryč.
Moskvo!
Stůj!
Říkám to naposledy, vrať se na své místo!
Co uděláš?
Zastřelíš mě?
A kdo bude další na řadě?
Všichni?
Zůstaneš v téhle pasti na myši sám?
Synu.
Zabil jsi tu ženu?
Tati.
To nic.
- Nemůžu dýchat. - Tati.
Co se děje, tati? Co se děje?
Tati, to je infarkt?
Máš infarkt? Tati, ne, ne!
To je záchvat úzkosti. Polož ho.
- Polož ho. Polož ho. - Tati, tati.
Když ležel na podlaze plné krve,
Moskva věděl, že nebude žádná caipirinha
ani žádná země, kterou nebudou umět vyslovit.
Že sem Denvera nezatáhl, aby ho před něčím ochránil,
ale aby ho stáhl do hlubin, z nichž vede cesta ven jedině do vězení
nebo s kulkou v břiše.
Promiňte.
Ty výstřely, které jsme slyšeli... Je někdo raněný?
Uklidněte se.
Nikdo není raněný. Rozumíte?
Vystřelili jsme, abychom zabránili policejnímu zásahu. Nic víc.
Právě jste to slyšeli.
Přestaňte myslet na negativní věci spojené s těmi výstřely, jasné?
Tito lidé jsou zloději,
nejsou to džihádisté ani nic podobného.
- Mami. - Moc mě to mrzí.
Mami.
Byli jsme v zábavním parku. Bylo to skvělý!
To určitě, zlatíčko.
Mami, mohla bys jít nahoru a dát jí toho plyšáka do pokoje?
Jistě.
Pojď sem, maličká.
Porušil jsi zákaz přibližování.
Otoč se a postav se čelem ke zdi.
Raquel, jsem její otec. Nemůžeš mi bránit se s ní vídat.
Porušil jsi zákaz přibližování.
Otoč se a postav se čelem ke zdi.
Už jsi mi posrala mi život. To ti nestačí?
- Řekla jsem, postav... - Co to děláš?
Vážně?
Budeš na mě mířit pistolí?
Ano?
Raquel, tady Salva. Volám vám z kavárny.
Je to naléhavé, sebrala jste mi mobil.
Raquel?
Tati, tati.
Jak ti je?
- Je mi zima. - Zima?
- Jo. - Dones nějakou deku.
Dobře. A něco sladkýho, cokoliv.
Dělej, Helsinky, běž to sehnat.
Stojíš tam jako tvrdý Y.
Nevím, co se to se mnou stalo.
Možná je to tím, že jsem celé dopoledne kopal tunel.
A snědl jsem jen jeden posranej sendvič.
Teď si musíš odpočinout, tati. Odpočiň si.
Víš, co by teď bodlo?
Poctivej kotlíkovej guláš, kterej máš tak rád, co?
- S vepřovým masem a cizrnou. - Tady je ta deka.
- To je ono, klídek, Moskvo. - Díky.
Čtyři rožky má moje postel
a čtyři andělíčci mě ochraňují.
Teď odpočívej.
Co tady děláš, tati?
Ale nic.
Vzbudil jsem se ve čtyři ráno a tys nebyl v posteli.
Nemohl jsem spát, sakra,
tak jsem šel na chvíli ven, podívat se na nebe.
Nebe....
Jak velký je nebe?
Kde tohle všechno končí?
- Co je? - Nic.
- Víš, proč jsem nechal práce v dole? - No jasně.
Kvůli tý sračce, která ti sežrala plíce.
- "Synfilis". - Ne "synfilis".
- Co je? - Ty seš ale blbej.
- Silikóza. - Vždyť jsem to říkal.
Ale kvůli tomu to nebylo.
Nechal jsem toho, protože jsem trpěl klaustrofobií.
- Ty? - Jo.
V té díře jsem to nemohl vydržet.
Tak jsem se dal na loupeže, abych se nějak odrazil ode dna.
A skončil jsem v base.
Zavřenej, jako celej svůj posranej život.
Jsi v pořádku, tati? Chováš se divně.
Divně ne.
Cítím se skvěle. Tady, na venkově,
na čerstvém vzduchu.
Nezasloužím si strávit celý život za mřížemi.
- Máme se dobře, tati. - Jo.
A budeme se mít ještě líp, až odsud zmizíme. Víš, co tím myslím?
Kašlu na Maserati a tělocvičny.
Víš, co budeme dělat s našimi milióny?
Koupíme si ostrov.
Abys mohl spát nahý mezi palmami.
- V chatě. Ty budeš v jedný a já v druhý. - Jo.
Nebudeme spát v jedné místnosti jako tady, ty totiž strašně chrápeš.
Cože? Já nechrápu.
Tati, chrápeš jako prase.
- Chrápu? -Strašně moc.
- Nechrápu. - Jako když troubí na pozoun, tati.
Dej si tam ruce.
Ještě chvilku.
Necháme ho, ať si odpočine.
Ty dokonči úklid záchodu.
A potom vystřídáš Helsinky, budeš hlídat rukojmí.
Dobrý den.
Omlouvám se. Jsem hrozná.
To nic, vážně. Myslím, že mi nikdo nevolal.
Podívejte se, ani jedna smutná zpráva na whatsapp. Opravdu.
Promiňte, nic mi do toho není,
ale je vaše dcera v pořádku?
Ukradla jsem vám mobil, prošacovala jsem vás, málem jsem vás zatkla
a vy si děláte starosti o mě?
Mobil jste mi vzala omylem.
Byla jste v tu chvíli ve stresu.
A to šacování...
Byla to zábava. Co na to mám říct? Bylo to vzrušující.
Záznamník! Kde máš ten záznamník?
- Já měl ruku tady. - Omlouvám se.
- Antonio úplně zkameněl.
Ale potom mě na něco pozval. Takže je mezi námi příměří.
- Všechno je v pořádku, děkuji. - Dobře.
Dobře. To jsem rád. Člověka přece trápí spousta věcí,
ale neměli bychom jim dávat takovou váhu.
No, ve skutečnosti... nic není v pořádku.
Všechno je špatný.
Příšerný.
Úplně na hovno, řekla bych.
Promiňte, ale ne... Ne...
Ne, ten naléhavý případ...
můj bývalý manžel odvedl mou dceru a...
Má zákaz se k ní přibližovat kvůli domácímu násilí.
Děkuji.
Přinesl jsem ti nějaké léky.
- Bolí tě to hodně? - Trochu.
Pěkně to zaškrtíme, jo?
Dobře.
Myslím, že by sis to měla svlíknout.
- Ano. - Dobře.
Můžu ti pomoct?
Pomalu.
Už to bude.
Dobře, dobře.
Sakra.
Dobře.
Opatrně.
A je to.
Panebože.
Myslím, že bychom tu kulku měli vyndat.
Ne, ne. Jsou...
jsou tam svaly, kosti a tak.
- A co když tu ránu jen zavážeme? - Budu opatrný.
- Opatrný? Jak ji chceš vytáhnout? - Vytáhnout kulku a...
S tímhle ji nevytáhneš.
Lepší ji vytáhnout, než ji tam nechat.
To není pravda.
Lidi žijou s kulkama v těle a jsou v pohodě. Viděla jsem to v televizi.
Mají tam i kousky skla a tak. Je to v klidu.
- Dobře, dobře. - Necháme ji tam.
Zastavíme krvácení a uvidíme, jak na tom budeš, platí?
- Jo. - Jen klid.
Už to bude.
A je to.
Dobře.
Jako když jsme si jako malí hráli na doktora, co operuje...
Dobře.
Donesl jsem spoustu antibiotik, jako kdybych vybral lékárnu.
Utišující léky, něco na uvolnění svalů... Mám všechno.
Neublíží mi to?
Podívej se, jestli budou mít nějaké kontraindikace.
No já nevím, lepší mít kontraindikace než kulku v těle, ne?
Myslím kvůli dítěti.
To je pravda.
Dobře, dobře.
Přečtu návod a uvidíme co dál.
Tak se na to podíváme.
"Před požitím léku si podrobně přečtěte příbalový leták.
Uschovejte si jej, abyste si ho později mohl přečíst.
V případě nejasností kontaktujte vašeho lékaře nebo lékárníka.
Tento lék vám byl předepsán a..."
Dobře.
Ne.
Máš ještě nudle?
Ne. Ale zbyla mi rýže.
Tak nic.
Moskvo.
Hej, Moskvo!
Moskvo! Co to děláš?
Hej!
Co to děláš, sakra? Co to děláš?
Tokio, co se děje?
- Nevím. - Neotvírej ty dveře!
Moskvo!
- Otevírají dveře. - Buďte ve střehu.
- Dělejte, dělejte! - Zaujmout pozice.
Stůj!
Odstřelovači.
- Alfa 1 na místě. - Alfa 2 na místě.
Alfa 3 na místě.
K zemi! Všichni k zemi!
Na zem! Dělejte!
- Mám ho na mušce. - Tři, dva, jedna.
- Zakryj si obličej! - Pusť mě ven!
- Nemají masky. - Perou se.
- Ne, tati! - Musím pryč.
- Nahrávejte! - Nevidím jim do obličeje.
- Musím pryč. - Proč?
Pane, mám je na mušce.
Je to moje chyba. Neměls tady být. Neměls nikoho zabít.
- Čekám na rozkaz. - Mám povolení, pane?
- Pusť mě ven. - Chtěl ses vzdát,
abys to vyžral za mně.
Nevíme, jestli to jsou únosci.
Mám povolení, pane?
- Pusť mě ven! - Nezabil jsem ji.
- Nech mě jít. - Říkám, že jsem ji nezabil.
Schoval jsem ji.
Dveře se zavírají, pane. Tři vteřiny.
Ať nikdo nestřílí.
Kurva!
Nech mě jít.
Půjdeme ven, tati, pod čiré nebe.
- aby ses nadýchal čerstvýho vzduchu. - Potřebuju na vzduch.
Mrzí mě, že jste si prošla...
Něčím takovým...
Jestli potřebujete pomoc,
mohu vám nabídnout...
Telefon vždy k dispozici, osobního strážce s brýlemi...
Promiňte. O tomhle jsem neměl žertovat. Jsem idiot.
Ne, nic se neděje.
Promiňte, ale když se tak na vás dívám... Nějak mi to nesedí...
Ne. Tohle si nepředstavuji, když myslím na...
Na co? Na týranou ženu?
Protože mám zbraň, že?
Podívejte se,
ve skutečnosti... to nezačíná fackou.
Kdyby to tak bylo, nikdo by nežil s násilníkem.
Naopak, je to...
Jste...
Člověk se zamiluje do okouzlujícího a inteligentního chlapa,
díky němuž se cítí středem vesmíru.
Když tě požádá, aby sis změnil
profilovou fotku, a dal tam fotku své dcery,
připadá ti to něžné.
Když mi řekne, abych si do práce raději nebrala minisukni, tak si pomyslím:
"Jsem žena, která pracuje v mužském prostředí
a ve skutečnosti mě tím chrání."
A jednoho dne pak...
na tebe zvýší hlas...
- Nemusíte mi to říkat. - Ale ano, já chci.
Je to jako...
Jako jít pomalu po schodech dolů.
Jako v hororech, když jde někdo dolů do sklepa
a všichni říkají: "Nechoď tam, nechoď tam."
Ale ty tam stejně jdeš.
Takhle mi dal první facku.
Pak druhou, třetí...
A nakonec jsem se rozvedla.
Hlásila jste to na policii?
Ne. On byl policista,
nejoblíbenější chlap na stanici
a já už jsem jen chtěla, aby mi zmizel z očí.
Myslím,
že jsem se asi styděla posadit se proti svému šéfovi
a vyprávět mu o roce a půl ponižování a bití.
V pouzdru mám HK 9 mm,
ale pravdou je, že nevím, jak se o sebe postarat.
To neříkejte.
Ale opravdové drama začalo o několik měsíců později...
Protože se do něj zamilovala moje sestra.
Začali spolu chodit ven, cestovat...
A tak jsem na něj podala oznámení...
Pozdě a bez důkazů.
Protože jsem nechtěla, aby si moje sestra prošla stejným peklem.
Rozumíte?
Ale samozřejmě jsem dosáhla akorát toho, že jsem vypadala
jako chorobná žárlivka, která podala křivé obvinění.
A podívejme se, paní inspektorka ho nepodala včas
a podala ho až teď, když je s její sestrou.
Ale, Raquel, policie i soudci
vám musí věřit. Vám se nedá nevěřit.
Raquel, právě jsem pocítil emoce a zároveň bezmocnost.
Někdo vám musí pomoct.
- Někdo. Kdo mi pomůže? - Já.
Promiňte, nevím, jak bych vám mohl pomoci, ale...
Děkuji.
Raquel.
- Raquel. - Ángeli.
V budově je pohyb.
Na několik vteřin otevřeli dveře a došlo k potyčce.
- Myslíme si, že s jedním z rukojmích. - Jdeme.
Chci, abyste věděli, že tohle není výhružka,
ale laskavost, o kterou vás žádám jako člověk, ne jako únosce.
Chci, abyste si nasadili masky, kapuce
a šli na střechu, aniž byste dávali signály a dělali blbosti.
Jenom na deset minut, jasný?
Jít ven, nadýchat se vzduchu a vrátit se, rozumíte?
O co se tu snažíš?
Zabavit policii?
Policie už má své práce dost,
tak ji nech na pokoji a přestaň prudit.
Jsme návnada.
- Chtějí nás použít jako návnadu. - Cože?
Pošlou nás do jámy lvové, čehož využijí k útěku druhou stranou.
Půjdeme ven, protože jsme lidi,
protože náš kolega potřebuje na čerstvej vzduch
a nebudu ti to znovu opakovat.
Nikam nechoďte.
V jakým zkurveným světě to žijeme?
To už nikdo není ochotnej nic pro nikoho udělat?
Kámoš měl záchvat úzkosti
a vy nemyslíte na nic jiného, než že jste návnada.
Nic se nestane.
Nic se nestane, protože půjdu ven s vámi.
Proč měl záchvat úzkosti?
Kvůli těm výstřelům. Bylo to kvůli těm výstřelům, že?
Bylo to kvůli těm výstřelům. Koho jste zabili?
Otevři hubu, Arturo.
Otevři tu zkurvenou hubu, Arturo.
Otevři tu hubu.
Teď zvedni levou ruku, jestli mě budeš dál srát.
Jestli budeš držet hubu, tak zvedni pravou ruku.
Fajn.
Denvere, už toho nech.
Nech toho!
Prosím tě, nechovej se jako magor.
- Nebyl to rukojmí. - Proč si to myslíš?
Protože jestli to nejsou Gándhího stoupenci,
nikdy by nenechali rukojmího zajít tak daleko, aniž by ho střelili do zad.
Jeden z nich se chtěl vzdát.
Tak teď, tati.
Dýchej.
Nemusíš to dělat kvůli mně.
Pamatuju si, když máma odešla,
jak se ti těžce dýchalo.
Jak jsi chodil na balkón a tam ses každou noc snažil popadnout dech.
Takže ať si každý říká, co chce, půjdeš ven,
nadýcháš se vzduchu a až se uklidníš,
tak se vrátíme zpátky.
Všichni si nasaďte masky a kapuce.
Arturito, drž se u mně.
Kondor 3 velitelskému stanovišti: Pohyb na střeše.
Suárezi, informuj odstřelovače.
- Je to početná skupina. - Všichni na svá místa.
Dávejte velký pozor, máme vizuální kontakt. Postupují vpřed.
- Tati, uklidni se. - Dobře.
Jen se podívej, jak je hezky.
- To jo. - Trochu sluníčka.
Dýchej a buď v klidu.
Je to početná skupina. Procházejí se po střeše.
Pokračují ke kraji střechy.
- Ano? - Co se to děje?
Proč jsou na střeše?
Moskva se šel ven nadýchat čerstvého vzduchu,
je obklopený rukojmími s atrapami zbraní.
Jak dobře víš, nikdy bych
takovou šílenost nedovolil, ale právě teď
mě moji kolegové přesvědčují, že je to dobrý nápad.
Nechci už žádné improvizace.
O všem mě informuj.
Stále se tam procházejí. Blíží se k okraji budovy.
Jestli nezačnete jednat s chladnou hlavou,
tak zapomeňte na svoje milióny, na Acapulco
a zahradu plnou dětí, protože to celý poserete.
Měli jste udělat jedinou věc:
chovat se jako profesionálové.
Tohle se ti nezdá profesionální?
Co?
- Nádherný. - Ne, není to nádherný.
Podělaná bankovka, lepší než jakou dostaneš v bance.
Dokonce se nedá ani vystopovat.
Je to umělecké dílo.
- A víš proč? - Osvětli mi to, Nairobi.
Protože je vyrobená s láskou.
Já jsem profesionál.
Ale nevím, co se má dělat,
když tvýmu tátovi uprostřed tohodle šílenství rupne v bedně.
Být zlodějem je důležitější než být synem?
Co, Berlíne?
Důležitější než být člověkem?
Pro magora jako seš ty možná jo,
ale pro mě... nevím.
- Tys tu holku zabil, že jo? - Ne.
- Řekni mi sakra pravdu! - Nezabil.
Berlín ji přistihl s mobilem,
přikázal mi, ať ji zabiju a musel jsem ji střelit,
- nic jinýho mi nezbývalo. - Bavíte se o Mónice?
- Bavíte se o Mónice. - Co děláš?
- Co jste udělali Mónice? - Vrať se na svý místo.
Tohle není zdvořilostní hovor, Profesore.
Jestli chcete, abych byla upřímná a nezatajovala vám informace,
tak musíte udělat to samé.
Každý má právo protáhnout si nohy.
Copak se vám to ode mě nezdá solidární,
že jsem nechal rukojmí jít ven na vzduch.
Ujišťuji vás, že mým záměrem není je mučit ani děsit.
Chci je jenom vrátit živé a zdravé.
Jakmile mi dáte, o co jsem vás žádal.
Nic víc.
Opakuji, jsou ozbrojení, kryjte se!
Požaduji instrukce.
- Co jste udělali s Mónicou? - Vrať se na svý místo!
- Kde je Mónica. - Vrať se!
Něco se děje.
Požaduji instrukce.
Zabili jste Mónicu, sakra! Byla nevinná.
Tady Kondor 1. Vidím cíle.
Požaduji svolení.
- Klekni si. - Cože?
- Byla těhotná. - Odstřelovači, sakra.
Ať si myslí, že jsme rukojmí. Ruce za hlavu.
Nehraj si se mnou, vstaň! Mluvím s tebou!
- Něco se děje. - Skrčili se.
Klekli si na kolena, aby je mohli popravit.
Potřebuji svolení.
Jsou tady odstřelovači.
Klekni si, jsou tady odstřelovači.
Všichni k zemi!
Vrať se na svý místo!
- Zvýšený pohyb na střeše. - Tady Kondor 3.
Jeden Dalí míří na druhého.
- Krásně ho vidím. - Požaduji instrukce, pane.
Potřebuji povolení.
Stále klečí, pane.
- Čekám na instrukce. - Dejte mi svolení.
- Utíkají. - Jednoho únosce mám na mušce.
- Co to sakra děláte? - Jsou tady odstřelovači!
- Klekni si! - Zamířit.
- Dejte mi svolení. - Popraví je.
- Chystají se střílet. - Požaduji povolení k palbě.
Dej pryč tu zbraň!
Zabijou je!
Jděte na to.
Kondore 3, zahajte palbu.
- Cíl zneškodněn, pane. - Cíl zneškodněn.
Cíl zneškodněn.
Máme obraz.
Sakra, to je ředitel Arturo Román.
- Zastavte palbu! - Kondore 3, zastavte palbu!
Všem jednotkám, zastavte palbu.
Postřelili jsme jednoho z rukojmích.
překlad: Yusek korekce: Mejsy